ȘARADA
Traducerea și Adaptarea: RRZXXX
- Nu-mi spune. Nu știai că e încărcat.
- Sylvie !
- Nu poate să facă ceva constructiv cum ar fi să stârnească o avalanșă sau așa ceva ?
- Du-te să te joci, dragule.
Când începi să mănânci așa, e ceva în neregulă.
- Sylvie, divorțez. - Ce ?
- De Charles ? - E singurul soț pe care îl am.
Am încercat să fac să meargă, chiar am încercat, dar...
- Dar ce ? - Nu pot să-ți explic.
Chestia e că sunt prea nefericită că să mai continui așa.
- Este revoltător că nefericirea ta nu se transformă în grăsime.
Dar nu înțeleg. De ce vrei să divorțezi ?
- Pentru că nu-l iubesc. Și e clar că nici el nu mă iubește.
- Asta nu e un motiv să divorțezi. Cu un soț bogat și cu moda din anul ăsta
nu va fi greu să găsești noi prieteni. - Am venit la Paris să scap de provincialismul american
dar asta nu înseamnă că sunt pregătită pentru tradiționalismul francez.
Detest ideea de divorț, Sylvie. Dar dacă Charles ar fi fost sincer cu mine...
Asta e tot ceea ce cer de la cineva: adevărul gol-goluț.
Dar cu Charles, totul e secret și minciună.
Îmi ascunde ceva, Sylvie. Ceva teribil. Și mă sperie.
- Vă aparține ?
- E al ei. Unde l-ai găsit ? Jefuia o bancă ?
- Aruncă bulgari în baronul Rothschild. - Mulțumesc.
- Ne cunoaștem ? - De ce ? Crezi că ne vom cunoaște ?
- Nu știu. De unde să știu ? - Pentru că deja cunosc mulți oameni și
până moare unul din ei, nu mai pot cunoaște pe nimeni.
- Bine. Dacă unul ajunge pe lista neagră, anunțați-mă.
- Lașule.
Renunțați foarte ușor, nu-i așa ?
- Hai, Jean-Louis, să ne plimbăm. Nu am mai văzut vreun Rothschild înainte.
- Deștept băiat. Aproape că nu m-a nimerit.
Mulțumesc.
- Îmi blocați priveliștea.
- Ce priveliște ați prefera ? - Cea pe care o acoperiți.
- Este ultima mea ocazie. Mă întorc la Paris după-amiaza asta.
- Cum vă cheamă ? - Peter Joshua.
- Numele meu e Regina Lampert.
- E și un domn Lampert ? - Da.
- Bravo ție ! - Nu. Divorțez.
- Vă rog, nu din cauza mea. - Oh, nu. Vedeți, nu îl iubesc cu adevărat.
- Măcar sunteți sinceră. - E și o doamnă Joshua ?
- Da, dar am divorțat. - Nu era o insinuare. Sunt doar curioasă.
- E și soțul cu dvs. ? - Charles nu a fost niciodată cu mine.
- Cum vă spun oamenii ? Pete ? - Domnul Joshua.
- Mi-a făcut plăcere să vorbesc cu dvs. - Acum sunteți supărat.
- Nu, nu sunt. Am multe bagaje de făcut. Și eu mă întorc la Paris.
- Nu Shakespeare zicea "când necunoscuții se întâlnesc la capăt de lume,
ar trebui să se revadă" ?
- Shakespeare nu a spus niciodată asta. - De unde știți ?
- E groaznic. L-ați inventat. - Sună bine. Mă veți suna ?
- Sunteți în cartea de telefon ? - Charles este.
- Este doar un singur Charles Lampert ?
- Doamne ferește ! Sper.
- La revedere Sylvie și mulțumesc. - După ce divorțezi, te întorci în America ?
- Nu vrei să rămân ? - Desigur. Dar dacă te-ai întoarce, mi-ai scrie.
- Și ai putea avea timbrele. O să-ți iau câteva de aici, bine ?
- Bine. - La revedere.
- Mulțumesc.
- Honorine ?
- Honorine !
- D-na Charles Lampert ? - Da...
- Sunt inspectorul Edouard Grandpierre de la poliția judiciară.
Vreți să mă însoțiți, vă rog ?
Ei bine, d-nă ?
Sunteți sigură ?
L-ați iubit ?
- Mi-e frig.
- Am găsit cadavrul soțului dvs. lângă linia de tren Paris-Bordeaux.
Era îmbrăcat doar în pijama. Cunoașteți vreun motiv pentru care
ar fi vrut să părăsească Franța ?
- Să plece ? Nu.
- Soțul dvs. avea un bilet pentru vasul Maranguape.
Acesta a plecat spre Venezuela în dimineața asta la 07.00.
- Sunt foarte confuză. - Soțul dvs. era american ?
- Elvețian. - Elvețian... Meseria sa ?
- Nu avea una. - Era un om înstărit ?
- Bănuiesc. Nu știu. - Cam cât de înstărit ați spune ?
- Nu știu. - Unde își ținea banii ?
- Nu știu.
- În afară de dvs., care îi este cea mai apropiată rudă ?
- Nu știu.
- E absurd d-nă. ! Cu totul absurd.
- Știu. Îmi pare rău. - Se poate ?
- Aș vrea să nu fumați.
- Lucrurile lui Lampert. - De acord.
- Miercurea trecută, soțul dvs. a vândut
tot conținutul apartamentului la licitația publică.
Totul. Galeria i-a plătit 1.250.000 de franci. În dolari, 250.000.
Autoritățile din Bordeaux au percheziționat compartimentul sau din tren.
Au căutat temeinic. Nu au găsit 250.000$.
Aceste câteva lucruri sunt tot ce s-a găsit în compartiment.
Nu era nici un alt bagaj. Soțul dvs. se grăbea foarte tare.
Un portofel cu 4.000 franci. O agendă.
Ultima sa notă a fost scrisă ieri, joi, 5 p.m., Jardin des Champs Elysees.
- De ce acolo ? - Nu știu. Poate că a cunoscut pe cineva.
- Evident. Un bilet pentru America de Sud.
O scrisoare cu timbru dar nesigilată, adresată dvs.
- Pot s-o văd, vă rog ?
"Draga mea Regina, Sper că te bucuri de vacanță.
La Megeve e frumos în perioada asta a anului. Zilele trec încet și sper
să te văd curând. Ca întotdeauna, Charles"
"P.S.: Dentistul a sunat ieri. Programarea ta a fost schimbată."
- Nu e prea mult, nu ? - Ne-am permis să-l sunăm pe dentistul dvs.
- Credeam că poate aflăm ceva. - Și ați aflat ?
- Da. Programarea dvs. a fost schimbată.
- O cheie de la apartamentul dvs., un pieptene, un stilou,
o perie de dinți, o cutie de praf de dinți.
Asta e tot.
Dacă semnați această listă, puteți lua lucrurile cu dvs.
- Asta e tot ? Pot să plec ? - Încă o întrebare.
Acesta este pașaportul soțului dvs. ?
- Da...
- Și acesta ?
- Nu înțeleg.
- Și acesta ?
- Am sunat, dar nu a răspuns nimeni.
- Bună. - Bună. Vroiam să-ți spun ce rău îmi pare.
- Dacă pot să fac ceva... - Cum ai aflat ?
- Scrie în ziare. Îmi pare foarte rău.
- Mulțumesc.
- Am apăsat pe sonerie, dar nu a sunat... - Știu. Nu e curent.
- Unde a dispărut totul ? - Charles a vândut totul la licitație.
- Asta e tot ce mi-a rămas.
Îmi plăcea camera asta, dar Charles nu a văzut niciodată asta.
Vedea doar ce e în ea.
Cred că o prefer așa.
- Ce vei face ? - O să încerc să-mi recapăt vechea slujbă
de la EURESCO, bănuiesc.
- Ce făceai ? - Sunt traducător simultan. Că Sylvie.
- Ea traduce din engleză în franceză, eu din franceza în engleză.
Asta făceam înainte să mă mărit cu Charles.
Poliția probabil crede că eu l-am omorât.
- Vrei să spui divorț instant ? - Cam așa ceva.
Totuși e groaznic să se termine așa. Aruncat din tren ca un sac de poștă...
- Hai, nu poți rămâne aici. - Nu știu unde să mă duc.
- O să-ți găsim un hotel.
- Să nu fie prea scump.
- Nu mai sunt o doamnă avută. - Ceva curat și modest.
Destul de aproape de EURESCO să poți lua un taxi când plouă. Bine ?
- Bine.
- Nu a venit prea multă lume, nu-i așa ? - Charles nu avea prieteni ?
- Nu mă întreba pe mine. Sunt doar văduvă.
Dacă Charles ar fi murit în pat, nu l-am fi avut nici pe el.
- Măcar știe cum să se comporte la înmormântări.
Nu ai nici o idee cine ar fi putut s-o facă ?
- Până acum 2 zile, singurul lucru pe care-l știam despre Charles era numele său.
Acum se pare că nici asta nu știam.
- Se pare că-l cunoștea pe Charles destul de bine.
- Cum poți să știi ? - E alergic la el.
- Noroc.
- Îl cunoști ? - Nu l-am mai văzut înainte.
- Arrivederci, Charlie.
D-na Lampert ?
D-na Lampert, Charlie nu merită să moară așa.
Zău că nu.
- Ce urmează ?
- Mii de scuze, d-nă.
- Mersi. - Pardon...
- De la cine e ? - De la ambasada americană.
"Dragă d-na Lampert: Vă rog să treceți pe la biroul meu mâine la 13.00."
"Sunt nerăbdător să discutăm despre moartea soțului dvs. Cu stimă, H. Bartholomew"
- L-am păcălit pe bătrânel la ultimul pot cu o pereche de doiari.
- Ce e deprimant în asta ? - Dacă eu îl fraieresc, ce o să-i facă rușii ?
- Bună ziua !
- E ceva în neregulă, d-șoara Tompkins ?
- D-șoara Tompkins nu e aici.
- Îmi pare rău. Secretara probabil că a plecat la masă. Dvs. sunteți...
- D-na Lampert. D-na Charles Lampert. - Da, vă rog. Intrați d-na Lampert.
- Scuzați-mă puțin d-na Lampert.
Ce pata încăpățânată !
Curățătoria chimică nu are efect.
Știam un om foarte priceput pe Rue Ponthieu, dar ni s-a cerut s-o folosim pe cea din clădire ca să economisim.
- D-le Bartholomew sunteți sigur că știți cine sunt ?
- Ești văduva lui Charles Lampert, nu ?
Îmi pare foarte rău.
Ultima oară când am trimis o cravată, numai pata a venit înapoi.
Voila, după cum spun ei. Nu luați loc, d-na Lampert ?
Am ceva aici. Am leberwurst, leberwurst, pui și leberwurst.
- Nu mulțumesc.
- D-na Lampert, știți ce este C.I.A. ?
- Bănuiesc că nu e o companie aeriană, nu-i așa ?
"Central Intelligence Agency" C.I.A.
- Vreți să spuneți spioni și tot tacâmul ? - Noi le spunem agenți.
- 'Noi' ? Vreți să spuneți că dvs. ? - Cineva trebuie s-o facă, d-na Lampert.
- Nu credeam că oamenii ca voi trebuie să recunoască...
- Nu sunt un agent. Sunt administrator.
Un funcționar. Încerc să conduc un birou de oameni suprasolicitați
cu fonduri puține.
- Congresul crede că un spion... - Un agent.
- Da. Ca el nu are nevoie decât de o carte de coduri, o pilulă de cianură
și e în afacere.
- Ce legătură are totul cu mine, d-le Bartholomew ?
- Soțul dvs. era căutat de Guvernul SUA.
- Pot să iau un sandwich, vă rog ? - Pui sau leberwurst ?
- Pui !
- Să fiu mai precis, d-na Lampert, soțul dvs. era căutat de C.I.A.
- Deci asta era ! - Da. Noi îl știam bineînțeles, după
numele său adevărat, Voss. Charles Voss.
- Bine d-na Voss, mi-ar plăcea să vă uitați la această poză pentru un moment.
Spuneți-ne dacă recunoașteți... Apropo, ați văzut-o pe asta ?
- Scott, Cathy și Ham Jr. - Sunt foarte drăguți.
- Nu-i așa ? Bine, d-na Voss... - Nu-mi mai spuneți așa.
Lampert este numele de pe certificatul de căsătorie.
- Îmi pare rău. D-na Lampert,
uitați-vă la această poză și ziceți dacă recunoașteți pe cineva.
Un moment. Să vedeți mai bine.
- E Charles ! - Foarte bine.
- Arată așa de tânăr. Când a fost făcută ?
- În 1944. Următorul vă rog.
- Un om care a fost la înmormântare ieri. Un bărbat înalt în costum de catifea.
- Numele de Tex Penthollow vă este cunoscut ? - Nu.
- Vreți vin ? - Nu mulțumesc.
- Următorul vă rog.
- Și el era acolo. Mai puțin păr, dar e același.
- Îl cunoașteți, d-na Lampert ? Leopold W. Gideon ?
- Nu. - Ultimul, vă rog.
- Asta e o figură pe care n-o poți uita. Și el era acolo !
- Herman Scobie. Nici pe el nu l-ați mai văzut ?
- Mulțumesc cerului, nu !
- D-na Lampert, mă tem că sunteți în pericol. - De ce aș fi în pericol ?
- Sunteți soția lui Charles Voss. Acum că el e mort, sunteți singura lor pista.
- D-le Bartholomew, dacă încercați să mă speriați, faceți o treabă foarte bună !
- Faceți ce vă cerem, d-na Lampert. Este singura dvs. șansă.
- Bucuroasă. Dar nu știu ce vreți. Nu mi-ați spus.
- Nu v-am spus ?...
E vorba de bani, d-na Lampert. Banii.
Cei 250.000$ primiți de Charles Voss la licitație.
Cei trei îi vor și ei și îi vor mult de tot.
- Dar sunt banii lui Charles, nu ai lor.
- D-na Lampert, aș vrea să vă văd convingându-i pe ei de asta.
Dar atunci ai cui sunt ? Ai lui sau ai lor ?
- Ai noștri.
Charles Voss a furat 250.000$ de la Guvernul SUA. Mă tem că îi vrem înapoi.
- Dar eu nu îi am.
- E imposibil, d-na Lampert. Sunteți singura care ar fi putut să-i aibă.
- D-le Bartholomew, dacă aș avea un sfert de milion de dolari, credeți-mă, aș ști !
- Cu toate astea d-na Lampert, îi aveți.
- Vreți să spuneți că se afla pe undeva, toți banii ăia ?
- Sau un cec, cheia de la un seif... Uitați-vă după ei, d-na Lampert.
Sunt sigur că o să-i găsiți. Căutați-i cât de tare și de repede puteți.
S-ar putea să nu aveți foarte mult timp. Acești 3 oameni știu că aveți banii
la fel de sigur cum știm noi.
Nu veți fi în siguranță până când banii nu sunt în mâinile noastre. E clar ?
Aici trebuie să mă sunați, ziua sau noaptea.
E o linie directă către biroul și apartamentul meu.
Și vă rog să nu spuneți la nimeni că ați fost aici. S-ar putea să fie fatal și pentru ei și pentru dvs.
După cum am spus, d-na Lampert, mă tem că sunteți într-un mare pericol.
Regret că trebuie să spun asta. Dar vă rog amintiți-vă ce a pățit soțul dvs.
- Bună. - Bună Peter.
- Nu mi-ai telefonat să ne întâlnim la colțul ăla ?
- Îmi pare rău. Am auzit copiii râzând.
- Înțelegi franceza ? - Nici un cuvânt.
Încă mai am probleme cu engleza.
- Bărbatul și femeia sunt căsătoriți. - Văd asta. Își dau în cap.
- Cine e ăla cu pălărie ? - Ăla e polițistul. Vrea s-o aresteze pe Judie
pentru că l-a omorât pe Punch.
- Ce zice acum ? - Că e nevinovată. Nu l-a omorât.
- Ba l-a omorât. - Eu o cred.
- Cine era ăla ? - Punch, bineînțeles.
- 'Punch, bineînțeles' ? Credeam că e mort.
- Doar se prefăcea că să-i dea o lecție.
Numai că e mort, Peter. L-am văzut, nu se preface.
Cineva l-a aruncat din tren. Charles era implicat în ceva groaznic.
- Ce o să fac ? - Mi-ar plăcea să mă lași să te ajut.
Nu pare genul de lucru la care o femeie tânără poate să facă față singură.
Ce-ar fi să mă faci vicepreședinte cu sarcina de a te înveseli ?
- Începând din seara asta ?
- Bună seara doamnelor și domnilor !
În seara asta, ca în toate celelalte seri, știți bine, că aici, în clubul Black Sheep,
atracția sunteți voi !
Apropiați-vă doamnelor și domnilor...
- Ce se întâmplă ? - Distracție și jocuri. Și evident noi suntem atracția.
- Hai. - Ce, tu și cu mine ?
- Toată lumea !
- Haideți doamnelor și domnilor ! Jocurile sunt foarte simple.
Sunt 2 echipe și pentru fiecare echipă e câte o portocală.
Puneți portocală așa și dați portocală persoanei din spatele dvs.
dar fără să vă folosiți mâinile.
Sunteți gata ? Unu, doi, trei...
- D-na Lampert ! - Cine sunteți dvs. ?
- Charles nu v-a spus, d-na Lampert ? - Ce să-mi spună ?
- Nu vă aparțin. Știți asta, nu-i așa ? - Nu știu nimic...
- D-na Lampert ! În orice dimineață vă puteți trezi moartă, d-na Lampert.
- Lasă-mă în pace ! - Moartă, d-na Lampert. Că știrile ce acum o săptămână,
că Charles, d-na Lampert. - Oprește-te !
- Care-i problema ? - M-a călcat pe picior.
- Iertați-mă... - Așteaptă-mă aici. Nu voi sta mult.
- Sunt sigur că a fost fără intenție...
- D-le Bartholomew ? Sunt Regina Lampert. D-le Bartholomew, tocmai l-am văzut pe unul din acei oameni...
D-le Bartholomew, mă auziți ?
D-le Bartholomew, sunt Regina Lampert. Tocmai...
- Salut. - Ce vreți ?
- Cred că glumiți ! - Nu glumesc.
- Haideți, d-na Lampert, știți ce sunt și o să îi luați pentru mine.
Eu nu mă joc aici.
Chiar deloc...
- Vă rog, opriți-vă ! - Nu faceți atâta zgomot, d-na Lampert.
Știți, ar putea fi mai rău...
Îmi aparțin, d-na Lampert. Și o să-i luați pentru mine.
Sau viața dvs. nu o să mai valoreze nici cât hârtia pe care sunt imprimați.
- Înțelegeți ce vă spun ? - Opriți-vă, vă rog ! Opriți-vă !
- Duceți-vă acasă și gândiți-vă foarte bine... - Sunteți nebun ! Sunteți absolut nebun !
- Ce s-a întâmplat ? Ce faci aici ?
- Am o cădere nervoasă.
- Stai puțin. Am așteptat destul. Ce s-a întâmplat ?
- Nu sunt sigură dacă ar trebui să-ți spun sau nu. - Ce înseamnă asta ?
- A zis că dacă aș spune cuiva, ar putea fi fatal pentru ei și pentru mine.
- Cine a zis ? - Asta nu trebuie să spun.
- Încetează cu prostia asta. - Nu mă mai necăji. Toată lumea mă necăjește.
- Nu te necăjesc... - Ba da. Ai zis că e o prostie.
Să fii omorât cu sânge rece nu e o prostie. De ce nu încerci și tu odată ?
- Te superi dacă mă conduci până la ușă ? - Bineînțeles că nu.
- E un loc bun să-ți faci prieteni.
- Ai zis că soțul tău era implicat în ceva. - Cum te razi acolo ?
- Ce era ? - Ce era ce ?
- În ce era implicat soțul tău.
- Știu că îți cer să-ți folosești imaginația, dar nu ne putem preface măcar puțin
că sunt o femeie... - Ascultă, ai putea fi arestată că
ai transportat un minor deasupra etajului 1.
- Ai ajuns. - Unde ?
- Pe strada unde stai. - Ce-ar fi să ne mai plimbam o dată
în jurul parcului ? - Ce-ar fi să ieșim de aici ? Hai, copilă, afară.
- Nu intri puțin ? - Nu.
- Nu mușc, să știi. Decât dacă e necesar.
- Ți-ar plăcea o bătaie ? - Ți-ar plăcea un pumn în nas ?
- Nu mă mai trata ca pe un copil ! - Atunci nu te mai comporta ca unul.
Dacă vrei să-mi spui ce te neliniștește, bine. Dacă nu, sunt obosit, e târziu și vreau să mă culc.
- Știi ce e rău la tine ? - Nu, ce ?
- Nimic.
- Unde sunt, d-nă ? - Nu știu.
- Îi vreau. Dă-mi banii ! Sunt ai mei !
- Peter ! Peter ! Un bărbat a încercat să mă omoare !
- Peter ?
Peter, ești bine ?
- Peter, ești rănit ? - Mi-am scrântit orgoliul.
- Cum te simți tu ? - Speriată.
- O să fii bine. Unde s-a dus ?
- Pe fereastră, bănuiesc. - Încuie ușa și nu lăsa pe nimeni
înăuntru în afară de mine.
- Și închide ferestrele după mine. - Ai grijă.
- Mi-ai luat vorbă din gură.
- Alistair ! - Ce mai e acum, Pamela ?
- Iar s-a întâmplat. Alt om ciudat s-a uitat pe fereastră la mine, dar apoi a plecat !
- Ghinion, Pamela !
- A fost o mișcare proastă, Herman !
- Dacă știam că te duci în camera ei, puteam face ceva să-i ținem ocupați.
Dar să te strecori așa, pe cont propriu ! Ce vroiai să facă, să intre și să dea mâna cu tine ?
- O mișcare proastă, Herman. O mișcare proastă.
- Da, a fost o mișcare proastă, Herman. Ce e cu tine ?
- Mai vrei ? - Nu contează. Ai banii ?
- Cum puteam să-i iau cu cei trei frați Marx pe urmele mele ?
Credeam că avem o înțelegere.
Fata are încredere în mine. Dacă are banii, voi afla.
Dar voi să mă lăsați în pace.
- NOI ne-am asumat toate riscurile. Banii ne aparțin nouă. Nu lui.
- Nu fii lacom, Herman. O parte din nimic e tot nimic.
Gândește-te la asta. Și hotărăște-te. Mă așteaptă.
- Nu văd cum ar putea să ne facă rău încă 24 de ore.
- Sigur că nu după atâția ani.
- Atunci să-i dați din partea voastră. Nu din a mea.
Nu din a mea !
- Are vreunul din voi camera de lângă a ei ?
- Da, eu. De ce ? - Dă-mi cheia și ia-ți altă cameră.
Vreau s-o folosesc.
- Dar dacă găsești banii, n-o să uiți să le spui prietenilor tăi de ei, nu-i așa ?
- Nu-ți face griji. - Nu-mi fac griji.
Îl vezi pe micuțul ăsta ? El își face griji. Și e chiar mai rău decât mine.
- Cine e ? - Eu sunt, Peter.
Nu era nici urmă de el. De ce nu ai încredere în mine
să-mi spui despre ce e vorba ?
- Erau 3 bărbați. El e unul din ei. Ei cred că am un sfert de milion de dolari
care le aparține lor.
- Continuă. - Asta e tot.
- Nu este. Unde sunt banii ? - Nu știu. L-au omorât pe Charles că să-i obțină
dar probabil că nu-i avea cu el în tren.
- Deci ei cred că ți-a lăsat ție banii ? - Nu mi i-a lăsat. M-am uitat peste tot.
Și dacă nu-i găsesc, o să mă omoare.
- N-o s-o facă. Nu-i voi lăsa.
- Peter, ajută-mă. Ești singurul în care pot avea încredere.
- Te voi ajuta. Ți-am spus că te voi ajuta.
- Îmi e așa de foame că o să leșin. Și ți-am udat costumul.
- Nu-i nimic. Se usucă repede.
Șterge-ți ochii.
- Promite-mi că nu o să mă minți cum a făcut-o Charles. De ce trebuie să minte oamenii ?
- De obicei pentru că vor ceva. Și le e teamă că nu vor obține nimic spunând adevărul.
- Tu minți ?
- Alo ? - D-na Lampert, sunt eu.
Cel care a fost în camera dvs. acum câteva minute.
- Ce vrei ? - Cine e ?
- E cel cu care te-ai luptat. - Dyle e cu tine ?
- Cine ? - Cel cu care m-am luptat, d-nă. Dyle !
Ăla e numele lui. Ce e ? Mai e încă acolo ?
- Da. Așa e. - Ce zice ?
- Să nu aveți încredere în el. Nu-i spuneți nimic. Vrea banii.
- Despre ce era vorba ?
- A zis că dacă nu-i dau banii, o să mă omoare.
- Nu o lua în serios, încearcă doar să te sperie.
- Cred în ceea ce a zis. - Erau doar niște cuvinte.
- Cuvintele pot răni.
- Știu. Încearcă să dormi. O să te simți mai bine.
N-ai nici o grijă. Am aranjat să iau camera de lângă tine.
Așa că o să fii în siguranță. Dacă vrei ceva, să bați în perete.
Mai bine încuie ușa după mine. Noapte bună.
- Dar sunt calmă, d-le Bartholomew. Ceea ce încerc să vă spun e că mai e cineva.
- Ce ? - Cineva care nu era în poză pe care mi-ați arătat-o azi.
Zice că numele său e Peter Joshua, dar nu e. E Dyle.
- Mai sunteți acolo d-le Bartholomew ? - Da, da, d-na Lampert.
Nu știu cine e acest domn Dyle, dar poate că ne-am înșelat în legătură cu cine l-a omorât pe soțul dvs.
- Vreți să spuneți că poate el...
D-le Bartholomew, plec de aici cu primul avion. Nu o să stau până mă ciopârtește cineva.
- Liniștiți-vă, d-na Lampert ! Liniștiți-vă ! Unde sunteți acum ? Se poate să ne întâlnim în piață ?
- La Leș Halles ? - Da, vizavi de St. Eustache.
- Ne vedem acolo în 15 minute. - Bine, voi fi acolo în 15 minute.
- Plecați repede ! Nu contează unde ! Nu contează unde ! Repede !
- Urmărește taxiul ăla !
- Ați fost urmărită ? - Da, de Dyle. Dar l-am pierdut.
Încep să cred că femeile sunt cei mai buni spioni.
- Agenți.
- Are un pistol, d-le Bartholomew.
- Nu. - Dar l-am văzut !
- Nu, nu e Carson Dyle. - Carson ?
- Există un singur Dyle implicat în această afacere, d-na Lampert.
- E Carson Dyle. - Vreți să spuneți că ați știut de el în tot acest timp ?
- E destul cât să te facă vegetariană, nu-i așa ?
- Sunt norocoasă că nu mă aflu și eu acolo.
- De ce nu mi-ați spus că știați de Dyle ? - Nu vedeam rostul. Dyle e mort.
- D-le Bartholomew, despre ce e vorba ?
- În 1944, 5 membri ai OSS, unitatea de spionaj militar,
au fost trimiși în spatele liniilor germane pentru a trimite 250.000$ în aur francezilor.
Cei 5 oameni erau bineînțeles soțul dvs., Charles, cei trei care au venit la înmormântarea lui ieri
și Carson Dyle. - Oh !
- În loc să aducă aurul, ei l-au furat. - Cum ?
- Îngropându-l. Apoi au raportat că l-au capturat germanii.
Tot ce trebuiau să facă era să se întoarcă după război, să-l scoată și să-l împartă în 5 părți.
Un sfert de milion de dolari. Fără întrebări.
- Pot să iau o țigară, vă rog ?
Nu pot să le suport. E ca și cum ai bea cafeaua cu paiul.
- Totul a mers bine până ce aurul a fost îngropat. Apoi, înainte să poată scăpa,
au fost prinși în ambuscadă de o patrulă germana. O mitralieră l-a despărțit pe Scobie de mâna dreaptă
și l-a lovit pe Carson Dyle din plin în stomac.
- Ce avea aia ? - Nimic, bănuiesc. Ce s-a întâmplat apoi ?
- Aveți idee cât costă astea ? - Vă rog continuați, d-le Bartholomew.
Ce s-a întâmplat apoi ?
- Carson Dyle a fost omorât, dar Scobie putea călători...
- Supă pentru cine e ? - Pentru mine.
- Unde rămăsesem ? - Carson Dyle era mort.
- Da, Carson Dyle era mort. Ceilalți în sfârșit s-au întors la bază și au așteptat să se termine războiul.
Numai că Charles nu a mai putut aștepta la fel de mult ca ceilalți.
A ajuns înaintea lor la aur, a luat totul pentru el și a dispărut.
Le-a luat lui Gideon, Tex și Scobie tot acest timp să-l găsească.
- Dar dacă au furat toți acești bani, de ce nu-i puteți aresta ?
- Știm ce s-a întâmplat din puținele dovezi pe care le-am strâns.
- Încă nu avem nici o dovadă clară. - Ce legătură are asta cu 'C.I.O.' ?
- C.I.A., d-na Lampert. E o extensie a OSS-ului.
- Sunt banii noștri și îi vrem înapoi. - Îmi pare rău d-le Bartholomew,
dar nimic din ce mi-ați spus nu mi-a schimbat părerea. Plec din Paris diseară.
- Nu v-aș sfătui asta, d-na Lampert. Mai bine gândiți-vă ce a pățit soțul dvs.
când a încercat să plece. Oamenii ăia nu vor fi foarte departe
indiferent de unde mergeți. De fapt, nu văd rostul în a vă schimba hotelul.
Vă rog ajutați-ne d-na Lampert. Guvernul contează pe dvs.
- Bănuiesc că dacă tot o să mor, mai bine aș face-o pentru țara mea.
- Așa trebuie. Uite ce vreau să faceți:
suntem nerăbdători să știm cine e bărbatul ăsta, cel care își spune Dyle.
- Vreau să aflați. - De ce eu ?
- Sunteți în situația ideală. Are încredere în dvs.
- Oricum, dvs. înșivă ați spus că femeile sunt cei mai buni spioni.
- Agenți.
- Oh, mă scuzați.
- Domnișoara ! Domnișoara ! - De ce mă urmărești ? Va arăta ca o paradă.
Oprește-te !
Ce mai faci ? Mă bucur să te văd. Când ai sosit ? E un oraș frumos.
Te simți bine ? Sunt atâtea lucruri de văzut.
- Domnișoara ! Domnișoara ! - Dacă nu încetezi să mă urmărești, chem poliția !
- Taxi !
- Dyle, vă rog. D-Y-L-E. - Da, d-le Dyle. Îmi amintesc.
- Îmi pare rău d-le Dyle, nimic azi. - Mulțumesc.
- Dl. Dyle, vă rog. Sunteți căutat la telefon. Dl. Dyle, cabina 4.
Dl. Dyle cabina 4, vă rog.
- Da ? - Bună dimineața, d-le Dyle.
- Reggie ? - E singurul nume pe care îl am eu. Dar tu ?
- M-ai prins. Ce vrei să știi ? - De ce m-ai mințit ?
- Trebuia. Din câte știam, erai implicată în toată afacerea.
- Încerc să aflu cine ești. - Dar îmi știi numele. E Dyle.
- Carson Dyle e mort. - Da, este. Era fratele meu.
- Fratele tău ? - Armata crede că a fost ucis în război de germani.
Dar eu cred că ei au făcut-o. Tex, Gideon, Scobie și soțul tău.
Pentru că fratele meu nu a vrut să continue cu planul de a fura aurul.
Cred că a amenințat să-i denunțe și l-au omorât. Și eu încerc să dovedesc.
Ei cred că sunt de partea lor. Dar nu sunt, Reggie. Sunt de partea ta.
- Crede asta. - Cum să cred ? M-ai mințit exact cum a făcut-o Charles.
După ce ai promis că n-o vei face. Vreau să te cred, Peter.
Nu mai pot să-ți spun Peter, nu-i așa ? O să-mi ia ceva timp să mă obișnuiesc cu noul tău nume.
Care este ?
Alo ?
- Să nu încerci nimic sau să vorbești cu cineva, sau te omor, Dyle.
- O să-ți strici pardesiul.
- Luați alt lift, vă rog.
- Ai grijă. Nu vreau să te lovești la cap.
- Intră acolo !
Întoarce-te !
Acum șezi !
- Acum ce ? - Așteptăm. Cu gura închisă.
- Îmi pare rău pentru asta.
- Acolo sus.
- Bat la ușă ? - Deschide-o !
- Și continuă să mergi ! - Sper să merite priveliștea.
Foarte frumos. Acum ce ?
Mă temeam de asta.
- O să-ți dau o șansă Dyle. Este mai mult decât mi-ai da tu mie.
Unde sunt banii ?
- Pentru asta m-ai târât până aici ? Să mă întrebi asta ?
- Sunt la ea. - Iar eu zic că poate îi aveți amândoi.
Încă o dată, Dyle. Unde sunt ?
- Presupunând că i-aș avea, ceea ce nu e adevărat, crezi că ți-i voi da ție ?
- Pășește înapoi !
- Înapoi unde ? - Asta e ideea.
- Stai puțin. Ia-o ușurel.
- Herman ! - Ce e ?
- Ce mai faci ? - Ce crezi că fac ?
- Dacă te plictisești, încearcă să scrii "iubește-ți vecinul" de 100 de ori pe peretele clădirii.
- D-le, data viitoare vă rog să folosiți gaura cheii.
- Tu ești ? - Da.
- Deschizi ? - Sigur. Așteaptă puțin.
- Nu crezi că e nepoliticos să lași pe cineva să aștepte... la telefon ?
- Ce s-a întâmplat ? - Am întâlnit un om cu gheare ascuțite.
- Scobie ? - Da.
L-am lăsat atârnând de clădirea American Express.
- Intră. Am ceva care ustură tare. - Ești genul de fată care ar avea așa ceva.
- Ia loc. - Stai puțin. Ce e chestia aia ?
- Ceva minunat. O să te doară pe tine mai mult decât pe mine.
- Ai auzit ceva rupându-se ? - Nu.
- Ciudat...
- Am venit aici doar pentru o estimare. - Stai liniștit.
- Nu e prea rău. N-o să poți sta pe spate câteva zile.
Dar tu poți să stai în multe poziții, nu-i așa ?
- Te doare ? - Ce ?
- Te doare ? - Glumești ?
- Ai un glonte de care să mușc cum fac în filme ? - Ești cu adevărat fratele lui Carson Dyle ?
- Dacă vrei să-mi vezi pașaportul... - Pașaportul ? Ce fel de dovadă e aia ?
- Ai vrea să vezi unde am fost tatuat ? - Da.
- Bine. O să te duc acolo într-o zi.
- Ai putea să-mi spui măcar ce nume mai ai zilele astea.
- Alexander.
- Bine Alexander. E gata.
- Bine. - Ești un om nou.
- Îmi pare rău că cel vechi nu a putut să-ți spună adevărul.
Dar a trebuit să aflu ce rol aveai în toate astea.
- Există și o doamnă Dyle ? - Da. Dar am divorțat.
- Credeam că ăla era Peter Joshua. - Sunt la fel de dificil ca el.
- Alex, cum poți spune dacă cineva minte sau nu ? - Nu poți.
- Trebuie să existe un mod. - E o anecdotă despre 2 triburi de indieni.
Picioarele-Albe spun tot timpul adevărul, iar Picioarele-Negre mint întotdeauna.
Și într-o zi vezi un indian. Spui: "Indianule, ce ești un Picior-Alb sincer
sau un Picior-Negru mincinos ?" El spune: "Sunt un Picior-Alb sincer."
Dar de care e ?
- De ce nu te poți uita la picioarele sale ? - Pentru că poartă mocasini.
- Atunci e un Picior-Alb sincer, bineînțeles. - De ce nu un Picior-Negru mincinos ?
- Tu de care ești ? - Un Picior-Alb sincer.
- Intră. Ia loc.
- De ce ? Vrei să te uiți la picioarele mele ? - Da.
- Hei ! Potolește-te ! Hai Reggie, ascultă-mă.
- Iarăși vorbești părintește. Uiți că sunt deja văduvă.
- Așa a fost și Julieta la 15 ani. - Dar eu nu am 15 ani.
- Asta e problema: ești prea bătrână pentru mine. - Nu poți să fii serios ?
- Tocmai ai spus un cuvânt oribil. - Ce am zis ?
- "Serios". Când un bărbat ajunge la vârsta mea este ultimul cuvânt pe care ar vrea să-l audă.
Nu vreau să fiu serios. Mai ales nu vreau să fii tu.
- Atunci o să fim toată ziua frivoli. Ce zici de asta ?
- Reggie, oprește-te.
- Bine. - Acum ce mai faci ?
- Mă opresc. - Cine ți-a spus să faci asta ?
- Tu. - Nu am terminat încă cu protestele.
- Oprește-te. - Alex, cred că te iubesc.
- Sună telefonul. - Nu contează.
- Oricine ar fi nu se va lăsa bătut și nici eu.
- Hai. Ia-l.
- Alo ? Îmi pare rău, gustăm ceva.
- Aș aprecia dacă ai veni la camera 46 puțin. - Îmi poți da un motiv bun să vin ?
- Mdea. Unul mic de vreo 6 sau 7 ani. Vrea la mătușa Reggie.
- Nu e drăguț ? - Îl au pe Jean-Louis !
Voi fi acolo.
- Tex, fă ceva cu puștiul ăsta. Mi-a amorțit piciorul.
- Ești un cow-boy adevărat ? - Sigur că sunt, puștiule.
- Atunci unde îți este pistolul ?
- Vrei să pui ăla la loc ?
- Jean-Louis ! - 'Seara d-na Lampert.
- Cine l-a invitat pe el ? - Herman, văd că ai aterizat cu bine.
- Trebuie s-o sun pe Sylvie imediat. - Mă tem că va trebui să așteptați, d-na Lampert.
- Este mama lui. - Nu va fi mama nimănui dacă nu răspundeți la niște întrebări !
- Asta nu e un joc, d-na Lampert. - Vrem banii acum !
- De ce nu taci și nu mai amenința copilul. Nu are el banii.
- Și nici d-na Lampert. - Atunci cine îi are ?
- Nu știu Herman. Poate că tu îi ai.
- Eu ? - Sau tu.
- Sau el. - E cel mai ridicol lucru pe care l-am auzit !
- Îl asculți pe asta ? - A înnebunit.
- Stați puțin. Presupunând că unul din voi l-a găsit pe Charles în Paris,
sau chiar s-a întâlnit cu el din întâmplare, l-a urmărit când a încercat iar să fugă,
l-a prins în tren, l-a aruncat pe fereastră, fără să spună celorlalți doi
ca să ia banii pentru el ?
- Dacă unul din noi ar fi făcut asta nu ar sta aici așteptând până își dau seama ceilalți doi.
- Dar ar fi obligat, nu înțelegi ? Dacă ar pleca și-ar recunoaște vină.
Oricine ar fi, trebuie să rămână prefăcându-se că se uită după bani, așteptând ca ceilalți să se dea bătuți și să plece acasă.
- Încearcă să ne inducă în eroare. Vă spun că ei au banii.
De ce nu căutăm în camerele lor ?
- Nu avem nimic împotrivă. - Atunci de ce mai pierdem timpul ? Să mergem.
- Cât așteptăm, o să căutăm în ale voastre. - Nu în camera mea !
- Herman, ai ceva de ascuns ?
Atunci nu sunt obiecții.
- Bine. Uite cheia mea. - O s-o iau eu.
- Camera mea e deschisă.
- Voi doi simțiți-vă ca acasă aici.
- Să căutăm. Hai Jean-Louis !
- Tu cu cine votezi ? - Scobie. El e cel care a protestat.
- O să mă uit eu în camera lui Tex și a lui Gideon. Tu ia-l pe Jean-Louis cu tine și încuie ușa pe dinăuntru.
- Hai Jean-Louis să vânăm comori, bine ?
- Tex !
- Sunt lucrurile lui Charlie. - Așa par să fie.
- O să-l chemi pe Herman ? - Pentru ce ? Dacă nu sunt aici de ce să-l deranjăm ?
- Și dacă sunt ? - De ce să-l deranjăm ?
- Sper că nu lipsește nimic. - Nu, totul e aici. Poliția ne-a oferit și o listă.
- Nu e nimic aici care să valoreze un sfert de milion de dolari.
- Decât dacă suntem orbi. Tot îmi spun că am furat mulți bani,
dar până acum n-am văzut nici un sfânt.
- Crezi că poate ne uităm unde nu trebuie ?
- Ce vrei să spui ? - Să presupunem că unul din noi îi are.
Cum zicea ăla. Ar fi destul de dezagreabil.
Noi fiind veterani ai aceluiași război.
- Știi că eu ți-aș spune dacă i-aș avea. - Evident, așa cum și eu ți-aș spune dacă i-aș avea.
- Evident. Și asta e valabil și pentru Herman.
- Evident !
- E bine Sylvie. Sincer. Vino cât de repede poți. Bine. La revedere.
Dacă ai avea o comoară unde ai ascunde-o ?
- Aș îngropa-o în grădină. - E bine, dar omul ăsta nu are grădină.
- Nici eu. - Nu ? Dacă ar trebui s-o ascunzi aici, unde ai pune-o ?
- Acolo sus. - Pe dulapul ăla ?
Știi ceva ? S-ar putea să ai dreptate.
Sper să nu găsesc chestii mici și păroase aici.
- Este ceva și e greu. - Am găsit-o !
- Dacă crezi că o să primești ceva, ești nebun.
- Am câștigat !
Am găsit-o !
- I-ai găsit ? - Nu.
- Adică cum nu ? - Puștiul tipa.
- Acolo sus. E acolo sus.
- Crede-mă, nu e nimic sus.
- Fir-ar să fie ! E o rezervă de-a lui Herman.
- Unde e el ? - E în camera mea.
Mai bine ai duce băiatul pe hol.
- Cine ar face un lucru atât de rău ?
- Nu sunt chiar atât de sigur.
- Nu e camera mea. - Nici a mea.
- Polițiștilor n-o să le placă asta deloc.
- Putem să-l uscăm și să-l ducem în camera lui.
Nu arată prea rău.
- Bietul Herman. Se pare că nu prea a avut noroc.
Poate că acum o să se întâlnească cu cealaltă mână a lui pe undeva.
- Un bărbat înecat în patul său ? Imposibil ! Și în pijama !
Al doilea în pijama. E prea stupid.
Nu mă mai mințiți ! Nasul îmi spune când mințiți.
Nu greșește niciodată. Nu a greșit în 23 de ani.
Nasul ăsta mă va face comisar de poliție.
D-le Dyle sau d-le Joshua, care vă e numele ?
- Dyle. - Și totuși v-ați înregistrat în Megeve drept Joshua.
Nu știați că e ilegal să vă înregistrați sub un nume fals ?
- Nu, nu știam. - Se face în America tot timpul.
- Nici unul din voi nu va avea voie să plece din Paris până nu se rezolvă problema.
Însă vă avertizez: vă voi supraveghea !
Folosim ghilotina în țara asta.
Întotdeauna am bănuit că lama când coboară nu cauzează decât o ușoară senzație de gâdilat pe ceafă.
Este numai o bănuială, bineînțeles. Sper că nici unul din voi nu o să afle vreodată.
- Cine crezi că a făcut-o ? Gideon ? - Posibil.
- Sau Tex ? - Posibil.
- Nu prea ești de ajutor. - Așa e.
- Pot să iau asta ? - Asta ce ?
- Cred că Tex a făcut-o. Vanilie și ciocolată, vă rog.
- De ce crezi că Tex a făcut-o ? - Pentru că îl suspectez pe Gideon
și e întotdeauna persoană pe care nu o suspectezi.
- Femeile chiar cred că e feminin să fie așa de ilogice sau nu se pot abține ?
- Ce e așa de ilogic ? - Tocmai ai zis că e întotdeauna
cel pe care nu îl suspectezi. Și tu îl suspectezi pe Gideon,
deci trebuie să fie Tex. Pe de altă parte, dacă îl suspectezi pe Tex,
trebuie să fie celălalt, Gideon.
- Bănuiesc că nu se pot abține.
- Cine ? - Femeile.
- Nu mă pot abține să nu-mi pară rău de Scobie.
- Nu ar fi frumos dacă am fi și noi așa ? - Cum ? Că Scobie ?
- Nu, Gene Kelly. Îți amintești când a dansat lângă rău în "Un american la Paris"
fără nici o grijă ?
Să știi că e bună. Vrei ?
- Nu mersi.
Și bănuiesc că nici tu nu vrei, nu ? Dă-mi asta.
- Îmi pare rău.
Alex, mi-e teamă.
- Da știu. - Nu pot găsi nici un motiv pentru care a fost omorât.
- Poate că unul a crezut că 4 părți sunt prea multe.
- Ce te face să crezi că acest cineva se vă mulțumi cu 3 părți ?
Îi vrea pe toți, Alex. Și asta înseamnă că și noi îi stăm în drum.
- Așa e. - Trebuie să facem ceva.
În orice moment am putea fi asasinați.
- Tu ai face așa ceva ? - Să asasinez pe cineva ?
- Nu, să coborî de acolo pe o frânghie pentru a o salva pe femeia pe care o iubești.
Că Cocoșatul de la Notre-Dame.
- Cine a pus aia acolo ?
- Grăbește-te să te schimbi. Sunt lihnită.
- Zi-mi ce mănânci să să-mi aleg un costum care se potrivește.
- Ce vrei ? - E detectivul. De ce nu ai o fată acolo ?
- Ce pacoste ești ! - Pot să intru ?
- Nu ! O să fac o baie.
- Nu ar fi bine dacă ai face-o aici ? - De ce ?
- Eu nu aș vrea să folosesc cadă aia. Și oricum nu vreau să fiu singură. Mi-e teamă.
- Sunt alături. Dacă se întâmplă ceva, tipa.
- Reggie ? - Te-am prins !
- Ai auzit povestea băiatului care țipă după lup ? - Dușul e acolo.
- Hai Reggie, deschide ușa. - Este o situație ridicolă.
Pot să mă gândesc la cel puțin o duzină de bărbați care abia așteaptă să-mi folosească dușul.
- De ce nu chemi pe unul din ei ? - Te provoc.
- Ești nebună.
- Ce faci ? - Îmi dau jos pantofii. Tu ce crezi că fac ?
Ai mai auzit de cineva care face duș cu pantofii în picioare ?
Eu de obicei cânt de toate când sunt sub duș. Vreo preferință ?
- Închide ușa. - Mi-e teamă că nu-l cunosc pe ăla, d-șoara.
- Închide ușa ! - De ce ? Vino să te uiți.
Se usucă repede.
- De câte ori treci prin acest ritual ? - În fiecare zi. Fabricantul îl recomandă.
- Nu te cred. - E adevărat. Stai puțin.
E o etichetă. Uite.
Dacă porți costumul ăsta când te speli, ajuta la menținerea formei sale.
Rezistent la apă.
Nylon. Acril rezistent.
- Tu ești nebunul !
- Da ? - D-na Lampert ? Bartholomew.
- Am vorbit cu Washington-ul, d-na Lampert. - Continuați d-le Bartholomew. Ascult.
- Le-am spus ce ați zis despre acest bărbat care e fratele lui Carson Dyle.
I-am întrebat ce știu de asta și mi-au spus. N-o să vă placă d-na Lampert.
Carson Dyle nu a avut nici un frate.
- D-na Lampert ? - Sunteți sigur că nu e o greșeală ?
- Absolut nici una. Vă rog să aveți grijă, d-na Lampert.
La revedere.
- Mi-am lăsat costumul să se usuce. E bine ?
Ce e ? S-a întâmplat ceva ?
Probabil că ești slăbită de foame. Ai mâncat doar de 5 ori astăzi.
O să chem pe cineva să-mi aranjeze costumul repede și o să te scot la cină.
- Să mergem într-un loc aglomerat. Vreau să fie multă lume în jur.
- Știi că asta e încă umed ?
N-ai zis nimic de 20 de minute.
- Mă gândeam la Charles și Scobie și la cine o să urmeze.
- Eu ? Bănuiesc că nu știi cine e criminalul, nu-i așa ?
- Nu, nu încă.
- Cine va rămâne în viața la sfârșit vă avea multe șanse, nu crezi ?
- Ce încerci să spui ? Că poate eu i-am omorât pe Charles și Scobie ?
- Ce trebuie să fac să te mulțumesc ? Să devin următoarea victimă ?
- Oricum e un început.
- Nu te înțeleg deloc. Ba mă alergi prin baie, ba mă acuzi de crimă.
- Carson Dyle nu a avut nici un frate.
- Pot să explic asta dacă mă asculți.
- Nu prea pot să plec de aici, nu ?
- Bine. Pregătește-te pentru povestea vieții mele. - Ficțiune sau nonficțiune ?
- De ce nu taci ?
- Ai de gând să asculți ? - Continuă.
- Bine. Când eram tânăr, tatăl meu se aștepta să mă ocup de afacerea lui.
Schelete de umbrele, asta făcea. O afacere rezonabilă, bănuiesc,
dar eu nu prea percepeam ce rezonabil pe atunci.
- Bănuiesc că toate astea duc undeva. - M-a dus departe de afacerea cu schelete de umbrele.
Dar asta m-a lăsat fără nici un mijloc cinstit de trăi.
- Ce vrei să spui ? - Ei bine...
În această lume foarte competitivă, când un om nu are de lucru, nu prea are de ales.
Așa că am început să caut oameni care aveau mai mulți bani de cât aveau nevoie.
- Chiar și bani cărora abia le-ar simți lipsa. - Vrei să spui că ești hoț ?
- Nu e chiar cuvântul pe care l-aș fi ales, dar descrie bine esența meseriei.
- Nu cred ! - Nu te pot condamna acum.
- Dar cred, asta nu-mi vine să cred. Deci, la revedere Alexander Dyle
și bine ai revenit Peter Joshua !
- Îmi pare rău, dar numele e Adam Canfield. - Adam Canfield ?
- Minunat !... Îți dai seama că ai avut 3 nume în ultimele 2 zile ?
- Nici nu mai știu cu cine vorbesc. - Omul e același chiar dacă numele e diferit.
- Nu e același. Adam Canfield e escroc și vreau să știu de ce.
- Simplu: îmi place ceea ce fac. Nu am cunoscut mulți oameni care
își iubesc muncă mai mult decât mine. Uită-te în jurul tău din când în când.
- E și o doamnă Canfield ? - Da, dar...
- Am divorțat.
- Așa e. Acum mănâncă-ți cina. - Aș putea mânca un cal !
- Cred că asta ai comandat. - Nu încerca să fii politicos cu mine după ce m-ai mințit așa !
- Cum te-am mințit ? - Cu respingerea aia minunată.
Știai că nu pot rezista și s-a dovedit că nu te interesau decât banii.
- Așa e. Ce ai vrea să spun ?
Ca o fată drăguță cu maniere exagerate înseamnă mai mult pentru un profesionist ca mine
decât un sfert de milion de dolari ? - Bănuiesc că nu.
- Pot să-ți spun că e greu de ales.
- Ce ? - Te-ai gândit vreodată că-mi este greu
să-mi țin mâinile departe de tine ?
- Ar trebui să-ți vezi fața. - Ce are ?
- E fermecătoare !
Acum care e problema ?
- Nu-mi mai e foame. Nu e minunat ?
- Adam ! - E în regulă. Vino să vezi !
- Nu arăți așa de rău în lumina asta.
- De ce crezi că te-am adus aici ? - Credeam că vroiai să văd cum stă concurență.
- Destul de bine, nu ? I-am învățat tot ceea ce fac.
- Făceau așa ceva pe vremea ta ? - Sigur ! Cum crezi că am ajuns aici ?
- Nu ai voie să întorci sărutul, nu ? - Nu. Doctorul a zis că e rău pentru mine.
- Când îți vii în fire, îți vii în fire bine de tot ! - Atunci vino !
- Mdea.
Pe hol ?
Ai înnebunit ? E 03.30 dimineața !
Serios ?
Bine. O să cobor imediat. Stai puțin.
Hei ! Aprindeți luminile !
Cum oprești chestia asta ?
- Trei ! Toți în pijama ? E ridicol !
Ce este ? O nouă modă americană ? Și acum, prietenul care locuia aici,
cel din Texas, a dispărut !
- Unde e ? - Aș vrea să știu.
- Doamnă ?
Spuneți-mi d-le Dyle, unde erați la 03.30 a.m. ?
- În camera mea. Dormeam. - Și dvs. d-na Lampert ?
- Și eu la fel. - În camera domnului Dyle ?
- Nu, în a mea.
- Evident spuneți adevărul. De ce ați inventa o poveste așa de ridicolă ?
Dacă aș fi în locul dvs., nu aș sta în pijama. Noapte bună.
- Asta e tot. Tex are banii.
Tu culcă-te. Te anunț când îl găsesc.
- O să-l cauți acum ?
- Dacă îl găsește poliția, nu o să ne dea nouă sfertul de milion de dolari.
- Adam ! - Fă ce ți-am spus. Culcă-te și încuie ușa !
- Da ? - Ascultă-mă Dyle ! Știu cine are banii.
Și vreau partea mea. Pare să crească în fiecare zi.
- Eu nu dispar până pun mâna pe ei. - Unde ești Tex ?
- Mama nu a crescut copii prosti. Îți spun eu ceva.
Dacă vrei să mă găsești, uită-te peste umăr ca de acum înainte voi fi chiar în spatele tău !
- Deschide.
- Cred că am greșit zicând că Tex are banii. - De ce ?
- Tocmai am vorbit cu el. Încă îi caută. Înseamnă că nu i-a găsit omorându-l pe Gideon.
Așa că ne bănuiește pe noi. Tu îi ai.
- Dar m-am uitat peste tot și știi asta... - Unde e geanta ?
- În dulap. - Adu-o !
- Doamne, ce încăpățânat ești ! - Charles trebuie să-i fi avut în tren când l-a omorât Tex.
- Toată lumea s-a uitat în geanta aia. Inclusiv eu.
- Ne mă uităm o dată. - M-am uitat prin ea cel puțin o dată pe zi.
Cineva i-ar fi văzut.
- Sunt acolo, Reggie. Ne uităm la ei chiar acum.
Ceva de pe patul ăsta valorează un sfert de milion de dolari.
- Dar ce ? - Nu știu.
4 pașapoarte.
Un bilet de vapor.
- Ceva acolo ? - Nimic.
- Portofelul.
Pieptenele ?
Un stilou.
- Ce e cu cheia aia ? - De la apartament. Se potrivește cu a mea.
Pun pariu că nu ai nevoie de ăștia. Ai nevoie de ei.
- Tot nu are nici un sens. Și nici nu valorează un sfert de milion de dolari.
- Stai puțin ! - Ce ?
- Praful de dinți ! - Ce e cu el ?
- Poți recunoaște heroină după gust ?
- Heroină ! Heroină cu aromă de mentă !
- Bine. Cred că asta e tot. Drum închis.
- Du-te să te culci. Trebuie să ne sculăm devreme mâine.
Nu mai putem face nimic azi.
- Te iubesc Adam.
- Da, mi-ai zis. - Ultima dată am zis 'te iubesc Alex'.
- Stai. Vorbește Marea Britanie.
- D-le președinte, delegați, distinsul meu coleg din Italia.
Delegația Majestății Sale a ascultat cu răbdare...
- E rândul tău ? - Nu. E în regulă. Ce e Adam ?
- Nimic rău. Cred că am găsit ceva. Mă uitam prin cameră lui Tex
și am găsit asta în coșul de gunoi. Mai uită-te o dată pe ea.
- E lista pe care Grandpierre mi-a dat-o pentru lucrurile lui Charles.
- Nu văd cum ne poate ajuta... - Nu ești atentă.
Ieri seară când ne-am uitat prin geantă lipsea ceva: o agendă.
Un carnet de întâlniri, nu-i așa ? Nu era acolo.
- Așa e. Îmi amintesc că Grandpierre s-a uitat în ea
dar nu era nimic în ea sau cel puțin poliția a crezut că nu era nimic important.
- Îți amintești ceva din ea ? - Zicea ceva de ultima întâlnire a lui Charles.
- Cu cine ? Unde ? - Cred că zicea doar unde.
- Gândește, Reggie ! S-ar putea să fie ceea ce căutam.
- Adam, banii nu ne aparțin nouă ! Dacă îi păstram, încălcăm legea.
- Prostii ! Nu noi i-am furat. Nu e nici o lege împotriva furtului banilor furați.
- Bineînțeles că e !
Când s-a aprobat o lege așa de prostească ? Gândește Reggie ! Ce era în agendă ?
- Era un loc sau un colț de stradă sau așa ceva. Ai grijă ! E rândul meu.
- Domnilor delegați, distinsul meu coleg din Marea Britanie.
Problema care se pune influențează într-un mod vital propunerea cea mai importantă
a conferinței emisferei occidentale.
-... a conferinței emisferei de vest...
... care a avut loc pe 22 martie... Stai ! A fost joia trecută la ora 17.00,
Jardin des Champs Elysees. Asta e, Adam ! Grădină !
- Azi e joi și e aproape 17.00. Hai !
Nu-i nimic domnilor. Continuați.
- Acum ce ?
- Ora 17.00, joi, grădinile. Trebuie să fie ceva pe aici.
- Întâlnirea lui Charles a fost săptămâna trecută. - Da, știu. Dar numai asta ne-a rămas.
- Glumești, nu ? Acum 10 minute aveam de lucru.
- Acum o să ai iar de lucru. Așa că nu mai protestă și caută !
Mă duc eu pe partea aia. Tu uită-te pe aici.
- E fără speranță. Nici măcar nu știu ce căutam. - Cred că nici Tex nu știe.
- Tex e aici ? - Uite.
Mă duc să văd ce pune la cale. Tu rămâi aici.
- Ai grijă, Adam. A omorât deja 3 oameni.
- Stai ! Stai ! Taxi !
- Unde e scrisoarea ? - Scrisoarea ?
- Nu valorează nimic. - Știi ce vreau să spun.
- Plicul cu timbrele. Îl vreau.
- Începătorule ! Începător fără creier ce ești !
- Amândoi au fost prea deștepți pentru noi ! - Despre ce vorbești ?
- Mai întâi soțul ei, acum ea ? S-a uitat cu ochii ei mari la tine
și tu i-ai picat în mreje ca un oul unei găini înalte !
Vrei plicul ? Uite ! Ia-l ! E al tău.
I-ai omorât pe toți trei pe degeaba !
Începătorule ! Măgarule !
Neghiobule !
- Sylvie ! Ce faci aici ? - Îl aștept pe Jean-Louis.
- Ce mai face ? - A fost așa de bucuros când a primit
timbrele pe care i le-ai dat azi dimineață ! A zis că nu a mai văzut altele ca ele.
- Mă bucur. Ce e asta ?
- Piața de timbre. E aici în fiecare joi după-amiaza.
Aici face schimb de timbre Jean-Louis.
- Dumnezeule ! Unde e ? - Ce e dragă ?
- Timbrele valorează o avere !
- Ce ? - O avere ! Vino !
- Nu-l văd nicăieri. - Să ne separăm. Tu uită-te acolo.
- Bine.
- Jean-Louis !
Reggie !
- Jean-Louis ! Mulțumesc cerului ! Ai...
- Ce e asta ? - Un om mi-a dat toate astea pentru numai 3.
- Un bărbat ? Oh, nu Jean-Louis ! Cine ? Unde ?
- Repede dragule, repede !
- Acolo. - Hai !
- Dar nu mai e ! - Nu-l învinovățesc.
- Intrați ! - Domnul Felix ?
- Da.
Vă așteptam. Știam că veți veni.
Uitați-vă la ele d-nă.
Ați mai văzut ceva așa de frumos în viața dvs. ?
- Îmi pare rău. Nu mă pricep la timbre.
- Le cunosc așa cum cineva își cunoaște propriul chip, deși nu le-am văzut niciodată.
Acesta e suedez, de 4 șilingi, numit "De Gula Fyraskillingen" tipărit în 1854.
- Cât valorează ? - Banii nu sunt importanți.
- Mă tem că sunt foarte importanți. - În banii dvs., poate 85.000$.
- Pot să iau loc ? - Da.
- Și cel albastru ? - Este numit "The Hawaiian Blue".
În 1894, proprietarul a fost omorât de un colecționar rival care era obsedat să-l aibă.
- Și cât valorează azi ? - 65.000.
- Și ultimul ? - Cel mai bun.
Capodopera colecției. Cel mai valoros timbru din lume.
Este numit "The Gazette Moldave". A fost tipărit de mână pe hârtie colorată
și însemnat cu inițialele tipografului. Azi are o valoare de 100.000$.
Nu sunt un hoț d-nă. Știam că este o greșeală.
- I-ați dat băiatului multe timbre în schimb. Sunt de vânzare ?
- Să văd. 350 europene, 200 asiatice, 175 americane, 100 africane
și 12 timbre comemorative "Prințesa Grace". Care fac 10 franci.
- Și nu uitați astea. - Vă mulțumesc.
- Îmi pare rău. - Pentru câteva minute au fost ale mele. Ajunge.
- Adam ?
- Alo ? - D-le Bartholomew ?
- Da ? - Tex e mort. Sufocat.
Și Adam a făcut-o. El i-a omorât pe toți.
- Sunteți sigură ? - Da, sunt sigură.
Tex a scris cuvântul 'Dyle' înainte de a muri.
- Vă spun că el este criminalul. - Stați puțin, d-na Lampert.
- Mai bine mi-ați spune încă o dată. - Erau timbrele de pe scrisoarea
pe care Charles a avut-o în tren.
Au fost sub nasul tuturor în tot acest timp. Nimeni nu s-a deranjat să se uite la plic.
- D-na Lampert, ascultați-mă. Nu sunteți în siguranță cât timp aveți timbrele.
- Să vedem... Știți grădina de la Palais Royal ? - Da, la colonade ?
- Da, la colonade. Cât de repede puteți. Grăbiți-vă, d-na Lampert !
- Plec chiar acum. La revedere.
- Reggie ! Timbrele, unde sunt ? Reggie ! Așteaptă !
- Ca să mă omori și pe mine ? Tex e mort. A scris 'Dyle' pe covor.
- Nu sunt Dyle, știi asta ! - Dar Tex nu știa. Ești un asasin !
- Reggie, vreau timbrele !
- Palais Royal. Repede ! - E ocupat.
- Dar e foarte urgent ! - Ocupat !
- Biletul, d-le !
- Ambasada americană. - Ambasada americană ?
- Biroul domnului Bartholomew, vă rog. - Puteți vorbi mai tare, vă rog ?
- Nu pot vorbi mai tare. Domnul Hamilton Bartholomew.
- Îmi pare rău, domnul Bartholomew a plecat.
- Dar cineva încearcă să mă omoare ! - Ce ?
- Să mă omoare ! Trebuie să-l anunțați imediat !
Este la Palais Royal lângă colonade. Spuneți-i că sunt blocată într-o cabină telefonică
în stația de metrou și că mă numesc Lampert.
- Alo ? - Alo, d-le Bartholomew ?
- Da ? - V-a sunat cineva adineauri, d-le Bartholomew.
- Părea urgent. O d-na Lampert. - Lampert ?
- Nu cunosc nici o d-na Lampert. - Zicea că este blocată într-o stație de metrou
și că cineva încearcă s-o omoare. - Încearcă s-o omoare ?
Ce crede că sunt ? C.I.A. ?
Bine, bănuiesc că trebuie să chemi poliția franceză.
- D-le Bartholomew ! Ajutați-mă !
- Reggie ! Oprește-te !
Omul ăla e Carson Dyle.
- Știm cu toții că Dyle e mort, d-na Lampert. - Îți spun că e Carson Dyle.
- Doar n-o să-l credeți pe el ? Aduceți timbrele aici. Încearcă să vă păcălească iar.
- Tex l-a recunoscut. De aia a scris 'Dyle'.
- Dacă îi dai timbrele te va ucide și pe tine. - D-na Lampert,
dacă sunt cine zice că sunt, ce mă împiedica să vă omor acum ?
- Pentru că ar trebui să iasă pentru a lua timbrele. Și știe că nu va reuși.
- D-na Lampert, vrea banii pentru el. Asta e tot ce a vrut.
- E de le C.I.A. L-am văzut la ambasadă.
- Îți spun că e Carson Dyle. - Așa e, d-na Lampert. Așa e.
Sunt un mort. Uitați-vă la mine !
- Nu mai știu cine e fiecare !
- Reggie, te implor. Ai încredere în mine încă o dată.
- De ce aș avea ? - Nu pot găsi nici un motiv.
- Opriți-vă, d-na Lampert sau vă omor ! - N-o să obții timbrele, Dyle.
Tot va trebui să ieși ca să le iei. Și eu nu ratez de la distanța asta.
- Poate nu, dar îți trebuie multe gloanțe să mă omori. M-au lăsat cu 5 în picioare și stomac.
D-na Lampert, știau că mai trăiesc, dar m-au lăsat acolo.
Am petrecut 10 luni într-un lagăr de prizonieri german cu nimic care să oprească durerea.
M-au lăsat acolo, d-na Lampert. Meritau să moară.
- Dar eu n-am nimic de-a face... - Dă-mi banii ! Îmi aparțin.
D-na Lampert, știau că mai trăiesc, dar m-au lăsat acolo.
De aceea a trebuit să-i omor pe toți 4. Vă rog să mă credeți, d-na Lampert.
Vă omor și pe dvs. Nu va fi nici o diferență.
Nu are nici un rost. Vi se scurge timpul. Am ajuns prea departe ca să mă mai întorc.
Jur că o să vă omor !
Hotărâți-vă, d-na Lampert, acum !
- Adam !
- Știu că sunteți acolo, d-na Lampert ! Ieșiți afară !
Mă auziți ? Ieșiți afară !
Nu vreau să vă omor, dar o voi face.
Ieșiți afară !
S-a terminat jocul, d-na Lampert !
- Nu trebuia să mă alergi așa de tare.
Ai terminat cu asta, treci la celălalt.
Îmi pare rău că am crezut că ești ucigașul. Dar de unde era să știu că era la fel de mincinos ca tine ?
- Asta e tot ce primesc că ți-am salvat viața ? Masează-ți singura piciorul !
- Zi adevărul. Mi-ai salvat viața sau ai salvat timbrele ?
- Ce lucru oribil spui ! Cum poți să gândești asta ?
- Atunci dovedește-mi ! Zi-mi să mă duc la ambasada mâine dimineață
și să predau timbrele.
- Am spus să-mi zici să mă duc la ambasadă... - Te-am auzit !
- Atunci spune-o ! - Reggie, ascultă-mă.
- Aș vrea să-ți explic ceva... - Nu contează. Mă duc singură.
- Ce te face să crezi că sunt interesați ? E doar un sfert de milion de dolari.
Îi costă mai mult să-și țină contabilitatea.
- Ca plătitor de taxe... - Cine e plătitor de taxe ? Hoții nu plătesc taxe !
- Scuzați-mă soldat ! - Infanteria marină, d-nă.
- Scuzați-mă ! Pe cine trebuie să văd în caz de returnare
a banilor furați de la Guvern ?
- Ați putea încerca la Trezorerie, d-nă. Camera 217, etajul 2, domnul Cruikshank.
- 217. Mulțumesc.
- Te superi dacă nu intru ? Dacă văd cum dai toți acești bani, s-ar putea să nu rezist.
- Domnul Cruikshank, vă rog. Numele meu e Lampert.
- Da. D-le Cruikshank ? O domnișoară...
- Doamnă. - Va căuta d-na Lampert.
- Da d-le. Intrați.
- Mulțumesc.
- Ticălos, netrebnic, escroc ce esi !
- Escroc ? Credeam că o să te bucuri să afli că nu sunt escroc.
- Nu poți nici măcar să recunoști sincer nesinceritatea !
- De ce nu ai zis nimic ? - Nu aveam voie să spun.
- Acum dă-mi timbrele.
- Stai puțin. Cum de a făcut rost Carson Dyle de un birou în clădirea asta ?
- Când l-ai cunoscut ? În ce moment al zilei ? - Pe la 13.00.
- La prânz. Probabil a plănuit dinainte.
A găsit un birou lăsat de obicei deschis și s-a mutat aici când erai și tu.
- Atunci de unde știu că asta e biroul tău ?
- D-na Foster, du un memoriu lui Bartholomew de la Pază recomandând...
- Bartholomew ! - Recomandând că birourile ambasadei să fie încuiate
în timpul orei de prânz.
- Începând cu al lui.
- Acum dă-mi timbrele. Hai ! - Care îți e prenumele azi ?
- Brian. - Brian Cruikshank !
- Așa-mi trebuie dacă rămân cu asta. - Cine a zis că trebuie să rămâi cu vreunul ?
- E și o d-na Cruikshank ? - Da...
- Dar am divorțat.
- Nu.
Mama mea. Locuiește în Detroit. Ți-ar plăcea. Și ea te-ar plăcea.
- Hai, dă-mi timbrele. - Nu înainte să-mi dovedești să ești
cu adevărat Brian Cruikshank.
- Cândva săptămâna viitoare. O să-l pun pe un certificat de căsătorie. Ce zici ?
- Nu mai trage de timp. Vreau să-ți văd actele, acum !
Nu poți să-mi dovedești, nu-i așa ? Încă mai încerci să...
Certificat de căsătorie ? Ai zis certificat de căsătorie ?
- Nu schimba subiectul, dă-mi timbrele.
- Te iubesc Adam, Alex, Peter, Brian, care ți-o fi numele !
Te iubesc. Sper că o să avem mulți băieți
ca să-i numim pe toți după tine.
- Înainte să începem, poți să-mi dai timbrele ?